Juhani Nagy János
Honfoglalás előtt és után - 10.
Él olyan nézet, hogy a besenyők által Árpád népére mért vereség − a magyarok Etelközben maradt családjait teljesen kiirtották volna a besenyők − indította volna el a honfoglalást és hogy Árpád magyarjai e feltevések szerint nők, gyermekek, öregek nélkül, űzött vadként, a besenyők elől menekülve érkeztek volna el az új haza határára. Ebben a hitben fogantak Illyés Gyula Árpád című versének alábbi sorai is: „… Alig volt nő. Alig egy csacsogó száj. / A bosszúállás nem kegyelmezett. / Vének se voltak. Minden elveszett… Egy csapat özvegy férfi s egy sereg / Árva siheder, ez volt a magyarság?” hadsereg szállta volna meg hazánkat.
E feltevéssel kapcsolatban három megjegyzést kell tennünk. 1.: krónikáink a besenyő vereségről említést sem tesznek. 2.: Egy vert sereg csapatai néhány év múlva nemigen tarthatták volna rettegésben fél Európát. 3.: Ha csak férfiak érkeztek volna − olyan nagy lélekszámú szlávságot találva itt, mint ahogyan eddig vélték −, akkor  minden bizonnyal a Kárpát-medencében talált asszonyokkal alapítottak volna új családot, és az utódok, vagyis mi ma valamennyien, anyanyelvünket − az anyák nyelvét −, azaz valamilyen szláv idiómát beszélnénk. Azaz ha Árpád népe szláv asszonyokkal állt volna össze, akkor nyelvünk „villámgyorsan”, azaz egy-két nemzedék leforgása alatt átváltott volna valamelyik szláv nyelvre. A honfoglalás kori temetők − amelyekben a nők-férfiak aránya nagyjából azonos − szintén ellentmondanak ennek a feltevésnek. Cáfolja a felfogást a honfoglalók régészeti hagyatéka, a feltárt sírokban nyugvó nők ugyanis ugyanahhoz a népességhez tartoztak, mint férjeik. Honfoglalás kori temetőinkben semmi nyoma sincs annak, hogy asszonyainkat, öregjeinket megsemmisítették, elrabolták volna a besenyők.
Besenyő támadás ide vagy oda, az előzetes, jól meggondolt és megtervezett pannóniai felderítő hadjáratokból is látható, hogy Álmos és Árpád alighanem már előre elhatározták a Kárpát-medence elfoglalását. A besenyő támadás, ha volt, csak a végső lökést adhatta meg: a terv talán valamivel előbb valósult meg, mint hitték.
Hogyan értek a honfoglalók a Kárpát-medencébe?
894 őszén törzsszövetségi tanácskozás, utána nagy sürgés-forgás, készülődés a törzseknél mindenfelé. 1500-1800 kilométeres vándorút előtt állnak, amelynek menetideje az elkerülhetetlen pihenőkkel és folyóátkelésekkel legalább négy hónap. Miért? A málha nélküli könnyűlovasság ugyan naponta 100-120 kilométer megtételére volt képes, de csordákkal és ökrösszekereken csak napi 20-25 kilométert lehetett megtenni, hiszen az állatoknak rendszeresen legelniük kellett.
A több hónapos vándorlás óhatatlanul azt is jelenti, hogy egy évi termés kiesik, vagyis lehetőleg minden élelmiszert tárolni és szállítani kell: húst konzerválni, lisztet előre beőrölni és a többi. A négy hónapos utazás, majd az azt követő sürgős őszi munkák idejére − tehát egy kerek esztendőre − só kell (félmillió ember egyévi sószükséglete tízezer mázsa), hiszen a sóbeszerzést az új hazában előbb meg kell majd szervezni, márpedig az emberi szervezetnek a levegő meg a víz után következő legfontosabb szükséglete a só, amely nélkül tömeges megbetegedés következnék be. Vagyis járműveket kell javítani és újakat készíteni, a csordákat, nyájakat, méneseket összevonni, rideg lovakat és ökröket betörni. Már a tél folyamán el kell csomagolni minden nélkülözhetőt és minden becsomagolhatót, hogy a tavaszi felkerekedés − indulni csak a tavaszi esőzések végén, május elején lehetett − olyan gyorsan történhessék, amilyen gyorsan csak lehet. Az új hazába érkezés után ugyanis legalább egy hónapra van szükség a közeli télre való felkészülésre. Szét kell osztani a legelőket, gondoskodni kell a télre tüzelőanyagról, el kell végezni minden őszi munkát a következő esztendőre stb., vagyis a törzseknek, ha nem akarják éhínségnek kitenni magukat, legkésőbb szeptember közepére el kell érniük „rendeltetési helyüket”. Ez pedig csak úgy lehetséges, ha a tavaszi talajfelszáradás kezdetén azonnal indulnak.
A harcosoknak is rendbe kellett tenniük a felszerelésüket. Ki kellett építeni egy hadszervezetet, hiszen ez az első, mind a hét törzsre kiterjedő hadivállalkozása a fiatal törzsszövetségnek. S mindezt egyetlen tél folyamán! Félmilliós tömeg elindítása, négy hónapos mozgatása, hét autonóm törzs egységes irányítása, ellátása, biztosítása, végül elhelyezése akkora feladat, hogy felkészületlen felkerekedésről, fejvesztve menekülésről aligha beszélhetünk.
A Kárpát-medencébe induló törzsek gyülekezési helye Kijev régiójában volt, lévén akkoriban itt az egyetlen átkelőhely a Dnyeperen. Meg itt volt a Megyer törzs főhadiszállása, az etelközi magyarság súlypontja. Árpád valószínűleg Kijevből irányította − minden bizonnyal felhasználva ehhez intelligenciáját és saját törzsének katonai erejét egyaránt − a többiek átkelését. Az első onogur törzs, amely Kijevnél a többieket valószínűleg hetekkel megelőzve a túlsó partra került, a Nyék törzs, amely azelőtt is a legnyugatibb, előretolt törzs volt. Az átkelés − a honfoglalás főpróbája − sikerült.
A Kárpát-medence birtokbavétele − nem egyik napról a másikra zajló, jól datálható esemény, hanem hosszan tartó folyamat − a katonai ismeretek és a hadvezetési képességek tekintetében is mesterien megszervezett és fölényes biztonsággal végrehajtott művelet volt, amely jól átgondolt stratégiai terven alapult. (A honfoglaló magyarok − mint a későbbi nyugati hadjáratok is igazolják − haditaktikában és hadászatban messze a nyugat-európai népek felett álltak.) A „megfontolt és vitéz” Árpád nagyfejedelem alattvalóival néhány év alatt megszállta az új haza területét. Már abban az esztendőben, amikor átkeltek a Vereckei-hágón, szeptember végére a törzsek rendben szétoszoltak kijelölt helyeikre. A törzsi gyepüket megegyezéssel jelölték ki. Aztán vágni kezdik a kövér másodfüvet, gyűjteni kezdik mindenfelé a tüzelőt a közelítő télre. A sátrak körül füzérekben szárad a gomba meg a vadgyümölcs, az otthonok belsejében fokozatosan a megszokott helyére kerül minden. Asszony, férfi, gyermek boldogan nyújtózik a több hónapos törődés után a megszokott fekhelyen. Nem is sejtve, hogy az új hazában immár a véglegesre is ráleltek.